Gå 80 mil, tänker jag när jag ligger i sängen på härbärget i den lilla franska byn och inte kan somna. Tänk om det är oväder i morgon när jag ska gå över bergen till Spanien, tänk om mina fötter sätter stopp för min vandring. Tänk om … Men så somnar jag och vaknar jättepigg i ett underbart solsken.
På pilgrimskontoret ställer de frågor om min kommande vandring och jag svarar så gott jag kan, tills den sista frågan kommer. Har din kommande vandring något att göra med din tro? På den har jag inget svar och jag säger precis så till mannen som ställt alla frågorna.
![](bilder/560687/IMG-1735.jpg?DoProcessing=&ci=0,441,3005,2254&w=550)
Jag får mina stämplar i mitt pilgrimspass och startar Camino Francis i St. Jean Pied de Port i Frankrike för att vandra till Santiago de Compostela i Spanien. Det är långt, jättelångt … Det har krävt en hel del förberedelse i form av träning, motivation och framförallt mod. Det är verkligen en utmaning, det vet jag.
Jag startar ensam och känner att benen är lite skakiga och undrar hur det ska gå? Men vad kan vara härligare än när vandringsskorna är snörda och ryggsäcken på plats, tänker jag, när jag tar in den friska bergsluften och får en härlig rytm i stegen.
Bruset från civilisationen avtar sakta när jag kommer högre upp i bergen och mina benmuskler får ge allt för att jag och min ryggsäck ska komma upp för dessa så branta backar. Vandraren i mig har vaknat, ryggsäcken ska justeras, skorna ska snöras hårdare. Värmen kommer så sakta i kroppen och jag förstår att jag har gått många kilometer på denna min första dag.