En diakons vardag
Vi frågade Daniel Norqvist som till vardags arbetar i Alunda församling* norr om Uppsala. Dagligen träffar han barn och ungdomar på orten genom församlingens öppna förskola eller uppsökande verksamhet.
– Jag älskar barn! Och jag är bra på att grädda våfflor, säger Daniel Norqvist.
![En kvinnlig diakon sitter och samtalar med en annan kvinna.](bilder/ikon/5001-Nationella-bilder/1022276.jpg?DoProcessing=&w=550)
Vi möts i Alunda, en liten landsortsförsamling i hjärtat av Uppland med runt 3 000 invånare, där många pendlar till Uppsala. Diakon Daniel hälsar ideligen på Alundabor när vi rör oss i samhället, han stressar inte utan bjussar på charm och otvungna leenden.
Berörd av människors öde
Nöden han såg på Stockholms gator fick honom att växla spår i livet och lämna yrket som kock. De hemlösa, prostituerade, tiggarna, missbrukarna berörde honom och han fann att Svenska kyrkan var en kraft för att vända människors liv till något bättre. Mycket av Daniels inspiration kommer från S:ta Clara kyrkas arbete för utsatta mitt i Stockholm.
– Diakonen kan sägas vara en socialarbetare och tjänare i Svenska kyrkan. Diakoni står för tjänande. Att föra ut det som prästen predikar till människor: Tro. Hopp. Kärlek.
Daniel fortsätter:
– Mitt arbete handlar inte bara om hembesök, kaffe med smörgåstårta och gemyt med vuxna. Det handlar faktiskt om att också gå – som det står i Psaltaren 23 – i Dödsskuggans dal. Vi diakoner möter väldigt mycket nöd från vaggan till graven.